Tänker på det här med att stora barn hör av sig o ger sig till känna..tänker på dessa nattliga samtal när de är ute o att min dotter ringer varje dag o dyker upp med sambo o son minst en gång i veckan från grannstaden..nånstans måste man ju gjort rätt då menar jag..annars hade vi ju inte hört av dom eller haft dom hängande i kjolarna fortfarande..
Jag är så bortskämd att mina söner faktiskt ger mig en kram när vi träffas, oavsett om det är offentligt, alla polare är med eller ej.
![Leende (smiley) :)](http://www.retroforum.se/Smileys/default/smiley.gif)
De slutade krama mamma ett kort tag men det kom tillbaka med stigande ålder, så så fort de hade gått ur den jobbiga identitetsökarfasen så kunde man ge mamma en kram igen. Vilket är jättekul! Eller..jo, ja... det finns mindre roliga stunder med. Hm, sist jag träffade på dem på stan var bilen knöfull med halvfulla läskiga raggare, alla sådär en halvmeter högre än mig. Och när sonen hade gett mamma en kram så kröp rästen av ligan ut ur bilen, också ge b-s mamma en kram, och jag vet inte, det var en mindre rolig men väldigt offentlig tillställning. För mig altså. De hade jättekul..
![Tunga :P](http://www.retroforum.se/Smileys/default/tongue.gif)
Kanske skall tillägga att de här grabbarna inte riktigt är de allra mest diskreta som går att uppbringa *pust*. Jag har inget emot att ge dem varsin kram, men de behövde väl inte vara så högljudda?
Jag har blivit känslig med ålder.
Det är det.
Vad ännu värre är... jag har fler symtom.
Barnen börjar bli vuxna.
Jag går inte på krogen, jag får höra alla skandaler långt efter att de har hänt och först när folk berättar om dem.
Jag bakade bullar. Igår. Med vanilj och socker.
En lördagkväll är en kväll när man kan njuta av att få gå och lägga sig tidigt och sova länge på morgonen. Även om man förstås ofta fastnar framför någon film. Om jag inte somnar framför teven förstås.
Jag shoppar inte i modeaffärer, har rätt så dålig koll på vad som gäller.
sminkar mig inte.
Det mest upphetsande som händer i mitt liv är när grannens kor smiter ut ur staketet.
Rätt och slätt, nu kan jag inte längre blunda för verkligheten eller ta miste.
Symtomen är radade och diagnosen ställd:
Jag är en TANT, rätt och slätt!